![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/Hollental-2-1024x727.jpg?media=1721574111)
«І навіть якщо ви проходите через пекло — продовжуйте йти!»
апокрифічна цитата Уінстона Черчіля
– Так, що там у нас попереду? – пригальмувала я трішки Бориса, що, як молодий сайгак, гасав крутими схилами вгору й униз. – Романтичне містечко під назвою Hölle («пекло»)? Чогось це мене зовсім не дивує. Пішли!
Пекельна долина (Höllental) отримала свою назву завдяки легенді, згідно якої хоробрий шахтар боровся тут із дияволом. І поборов його! Володар пекла розлютився і вдарив копитом об землю, через що утворилося провалля, на дні якого тече річка Зелбіц. Протягом століть це місце відлякувало місцевих жителів цілорічно зимньою температурою і крутими кам’яними схилами. Лише після побудови спочатку дороги, а потім і залізної дороги, люди почали освоювати цю місцевість.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/чорт.jpg?media=1721574111)
Я тріснула палкою «на щастя» по носі червоного залізного чортяку, що сторожив вхід до Пекельної долини, а Борис заліз на старовинний потяг, що прибув на останню стоянку біля колишнього вокзалу, переробленого на туристичний центр. Краще б я залізла слідом за ним на паровоза, бо чорту таке панібратство не сподобалося, і він водив мене за ніс наступного дня, заплутуючи стежки так, що на подолання 1 км ми витратили 5 годин!
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/паровоз-1024x768.jpg?media=1721574111)
Але почнемо спочатку. Від самого старту у Бланкенштайні внизу, де сходяться 5 відомих німецьких шляхів, Франкенвег рвонув на гору, аж на самісінький вершечок гори Давида, що на 170 м вивищується над Пекельною долиною. Звідти відкривається вид на Тюрінгію та Баварію, що перехоплює дихання.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/Борька-на-камені-1024x768.jpg?media=1721574111)
Ледь відсапавшись після крутого підйому, ми почухали не менш крутим спуском униз, ковзаючи на камінцях і слизьких корінцях. Внизу на нас чекав Зелбіц — невелика річка, що, однак, розлилася й попідзатоплювала луки довкола.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/розлив-зелбица-1024x768.jpg?media=1721574111)
Погода була настільки холодною, що ми натягнули на себе все, що із собою мали, за виключенням, хіба, піжами й панамки. Теплі шапки, рукавички, короткі «велосипедки» під довгі штани — все стало у нагоді. І все ж ідти через пекло було дуже холодно! Розважалися ми читанням інформаційних табличок, що розповідали про геологічну структури місцевих базальтів.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/табличка-1-768x1024.jpg?media=1721574111)
І фотографуванням числених млинів та електростанцій, яких на Зелбіці до фіга, ще й трішки. Після того, як люди перестали боятися чорта, вони почали використовувати воду для своїх (корисних) цілей. Ось, до прикладу, млин типовий франконський: «творіння похмурого німецького генія».
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/млин-1-1024x762.jpg?media=1721574111)
А оця гарнюня, насправді, електростанція. Збудована у 1888 році, станція використовувалася для переробки лісовини на матеріал для виготовлення паперу на місцевій фабриці Розенталя. Великі кам’яні колеса, приведені в дію потужнім потоком води, перетирали стовбури дерев на волокна деревини. До 1933 року деревну сировину возили візками на конях на паперову фабрику. Потім будівлю перебудували на електростанцію, що працює і до сьогодні. Влітку, кожної неділі за доброї погоди, для розваги туристів тут вмикають 28-метровий фонтан, який видно здалеку.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/електростанція-861x1024.jpg?media=1721574111)
В перший день у нас ще були сили гасати туди-сюди через міст, щоб сфотографувати цю окрасу похмурої долини. Втім, через такий міст не гріх і погасати!
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/міст2-1024x750.jpg?media=1721574111)
Притомившись, ми сіли поїсти, і виявилося, що похідна кухня заіржавіла за рік невикористання. Замість того, щоб радісним пломінцем розвіватися під каструлькою з водою, газ виходив із балону з неприємним сичанням і зникав у невідомому напрямку. Здогадавшись, що справа у холодному вітрі, що дув із усіх сторін, і вогкості, що піднімалася від річки, я заходилася руками розтирати захололий балон, а Бориса прийнявся розгортати фольгу й облаштовувати її навколо кухні так, щоб вона закривала газ від поривів вітру. Спільними зусиллями вдалося налагодити процес кип’ятіння води і заварити пару кухлів чаю. Який же він духмяний і смачний, коли перемерзнеш і находишся горами й долинами! У мандрах мій улюблений час Earl Grey, а в Бориса — фруктовий.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/чай-763x1024.jpg?media=1721574111)
До цього в нас були вафельки і пастила. Розгорнувши пластинку ожинового повидла, я вдихнула запах дитинства. Солодко-кислий, пахучий аромат ягід миттєво переніс мене на берег Десни, на дачу, у теплий серпневий ранок. Ми із сестрою Катрусею перебрідаємо вбрід змілілий «старик» (старе русло Десни), занурюємося в хащі на тому боці й набираємо у трилітрові банки ожину. Не знаю, що робила з нею потім мама, а нам вистачало того, що ми набирали до рота й до пуза під час плодово-ягідних зборів. Перемазюкані, але задоволені, ми поверталися додому аж увечері. Йшли через село Свиноїди, що, через неоковирне ім’я, наразі називається Рожни-2. Місили тепленький дорожній пил п’ятками, намагаючись оминати кизяки й не вступити у коров’яки. «Бідолашні дітки! Ходять босі, мабуть, у батьків грошей на тухвельочки немає», – бідкалися бабусі на завалинках, очікуючи корів із пасовиська. А ми, гигикаючи, бігли наввипередки: хто перший до дамби?… Однак час повертатися у сьогодення: Борис допив чай і змерз. Треба йти далі!
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/міст-2-1024x768.jpg?media=1721574111)
Проминувши останній міст на 40-км відтінку Зелбіца, ми вийшли з Пекельної долини і дійшли до Пекла. Містечко Hölle нічим особливим не виділяється, крім того, що в ньому немає жодної таблички з назвою населеного пункту. Не дивно: туристи полюбляють німецькі поселення зі своєрідними назвами, крадуть таблички і вивішують у себе вдома або в Інстаграмі. Село Fucking довелося навіть перейменувати, бо місцева влада задовбалася витрачати шалені кошти з невеликого бюджету на заміну табличок.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/баллон-1024x780.jpg?media=1721574111)
Неподалік від Пекла знаходиться місце, що здавалося раєм двом сім’ям із ДДР. У 1979 році вони втекли зі Східної Німеччини на саморобній повітряній кулі. 8 чоловік разом із дітьми у малій корзині, піднявшись на 2000 м висоти, подолали 20 км і приземлилися неподалеку від Найли. На основі цих подій нещодавно зняли фільм, а на місці приземлення встановили пам’ятний знак.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/Баллон.jpg?media=1721574111)
Поряд із вказівником, що вів до пам’ятного місця приземлення повітряної кулі, ми побачили перший Пасхальний фонтан на шляху. Варіант жлобський, бо просить 1,50 євро за те, щоб включити воду.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/остернбрунен-1-1024x702.jpg?media=1721574111)
Мілких грошей у мене не було. Перед виїздом я чесно намагалася розміняти 10 євро у двох віділеннях банку в Лаутерталі. В обох філіях співробітниці банку робили здивований погляд і в унісон відповідали: «У нас немає грошей! Ми безготівкове відділення!»
− Що це за банки, в яких немає грошей? – скаржилася я Ханнесу.
− Нормально, – знизав плечима чоловік. – Тепер всюди так. Піди краще купи Борису горіхове кільце у булочній, і буде тобі здача.
Але заскочити до булочної я не встигла, бо за всіма цими балачками і марними банківськими хлопотами забула палки вдома. Довелося розвертатися і їхати додому, бо йти без палок був не варіант.
Отже, ми залишилися без монет, а фонтан спіймав облизня. У нас іще був запасець води літрів півтора, і фільтр на всяк випадок, тож я не хвилювалася. «На крайній випадок, наберемо води з потічка або лісового озера», – думала собі я.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/озеро-2-1024x745.jpg?media=1721574111)
Як виявилося згодом, із водою на шляху було кепсько: всі фонтани, в тому числі не жлобські, безкоштовні, були відключені через нічні заморозки. Туристичні центри були закриті, а таверни працювали з 17.00 вечора, окрім вівторка, середи і випадків, коли: «Вибачте, ми на пасхальних канікулах, повернемся через 2 тижні».
Ми через це не переймалися, бо йшли максимально автономно: запасу провіанту у нас було на 3 дні, що мало вистачити до Кронаху. Воду набирали вдень із потічка після того, як крига відтане на сонці.
![](https://usercontent.one/wp/www.motorna.eu/wp-content/uploads/2023/05/лід-1024x768.jpg?media=1721574111)
Визирнуло сонечко — і йти стало легше. Ми ще не знали, що на наступному етапі нас очікує зустріч із самим чортом. Ще й яким! Злим духом на ймення Якоб Зібенфройнд, який тероризував місцевих жителів протягом понад 200 років. Поки не зустрівся з нами. А що з того вийшло, розкажу наступного разу.
Далі буде. Початок тут.